Nigerfloden kunde föra mig till Saharas hjärta, men inte längre.
Från och med nu är jag hänvisad till öknens skepp.
Och vad passar bättre än att lära känna dem i mytomspunna Timbuktu?
Nu har jag nått Timbuktu. - Jag har nått Timbuktu, sa jag.
Jag har nått Timbuktu. Jag säger det inte igen.
Jag är tillbaka i Sahara...
...i tuaregernas, de stora handelnomadernas land.
De grundade Timbuktu för 800 år sen, som centrum för salthandeln.
Och det fantastiska är att än i dag-
-förs saltet hit på kameler precis som på den tiden-
-från gruvorna i öknen 80 mil härifrån.
Här har inget förändrats. Ja, du har förstås förändrats.
Men du ser likadan ut som dåtidens kameler, eller hur?
Hur är det att släpa runt på salt? Rena helvetet, antar jag.
Är det skönt att det är färdigt?
Ja.
Vissa saker har förändrats. Nu slår tuaregerna läger vid stadsmuren-
-i skydd från öknen. Inte heller stadsmurarna är sitt forna jag.
Väl innanför är det svårt att förstå varför denna ökenstad-
-så länge har fängslat resenärerna.
Varför har så många riskerat livet för att få se dessa gator?
Den här moskén är ett bevis på Timbuktus guldålder.
El Saheli, som sägs ha uppfunnit lerbyggnadskonsten-
-ritade och byggde den åt kejsaren Mansa Musa-
-i en tid då Mali var Afrikas största imperium.
Den stora moskén i Timbuktu är en mäktig och gripande byggnad.
Den hålls uppe av nästan 100 pelare-
-som bildar ett slags sval skog i jämförelse med hettan utanför.
Den byggdes 1325-
-och dess storlek visar vilken makt islam hade här under medeltiden.
Det är fredag i Timbuktu. Muslimernas heligaste dag.
Efter bönen blir jag hembjuden till imamen.
Här ser vi månen och solen. Allt står förklarat.
Imamen har vetenskapliga texter som visar planeternas bana kring solen.
De är hundratals år gamla, troligen bevarade av den torra ökenluften.
De bevisar att Timbuktus lärde visste mer än kollegorna i Europa.
På 1400-talet kände matematikerna här till planeternas omloppsbana.
I Europa fick vi vänta nästan 200 år till-
-på att Galileo och Kopernikus-
-skulle komma fram till samma resultat.
Och de fick betala dyrt för det.
I en annan del av huset driver imamen en koranskola för barnen.
Han hoppas att Timbuktu en dag ska återfå en del av sin forna glans...
-och återigen bli ett stort centrum för lärdom.
Det förflutna tycks hemsöka Timbuktu. Jag känner mig instängd.
Men det går att råda bot på.
Öster om Timbuktu är Sahara otill- gängligt för alla utom nomaderna.
En gång om året samlas de i Ingal i republiken Niger.
Wodaabe är ett högväxt, stiligt folk som härstammar från Etiopien.
De vandrar och rider långa sträckor varje år i jakten på betesmark.
Lägret flyttas ca var sjätte dag, så ägodelarna måste vara flyttbara.
Regnet har kommit med mat och vatten, och de måste passa på-
-att göda sitt boskap.
Wodaabe brukar inte jorden, så utan djur skulle de inte överleva.
Djurens betande av saltgräset firas vid en årlig fest-
-kallad Cure Salée, saltkuren.
Det är bara några dagar till den stora nomadsamlingen.
De har inga hövdingar, men en av talesmännen heter Doulla.
På franska och engelska säger han att alla här tillhör samma släkt.
Han presenterar mig för Perri, som bär österrikiska solglasögon-
-som han aldrig tycks ta av sig.
Perry liknar Gudfadern, men Doulla försäkrar att han är en svåger.
En som inte tillhör släkten är fransyskan Céline-
-som lever här och arbetar med kvinnorna.
Hon delar allt med dem, inklusive den efterfrågade medicinväskan.
Hur ser förhållandet mellan män och kvinnor ut hos Wodaabefolket?
Vissa har 3-4 fruar. Finns det några andra problem?
Här är kvinnan inte helt och hållet fri, men ganska.
Lika fri som på andra ställen på jorden.
Hon lever med sin man nu, men hon kan lämna honom om hon vill.
Hon har tillåtelse att gå... och skaffa en annan man.
-Då är de sexuellt frigjorda. -Mer eller mindre, ja.
-Är det viktigt att vara vacker? -Ja, mycket viktigt.
När en man väljer en kvinna eller tvärtom-
-så är det första de tittar efter hur vacker personen är.
Det här är en av de märkligaste skönhetstävlingar jag har sett.
Den kallas Gerewol och är en Wodaabevariant av skolbalen.
De unga männen gör allt för att verka oemotståndliga.
Det innebär smink, exotiska frisyrer-
-förmågan att sjunga och röra sig likadant i timmar-
-och väldigt tjusiga ögonrullningar.
-Hur länge dansar de? -I sju dagar, ungefär.
-I sju dagar? -Ja.
Nu är det flickornas tur. När släktingarna har smyckat dem-
-ska de gå i parad framför pojkarna och välja sin partner.
De är ser väldigt vackra, väldigt unga och ganska förskräckta ut.
Nu är det dags för dem att utföra sin del av ceremonin.
-Ska de tåga fram? -Ja, kvinnorna ska välja.
Det är flickorna som väljer, men de verkar mest besvärade.
Deras ska göra sitt val inför allas blickar.
Nu börjar nervositeten sätta in.
-Ska flickorna välja en pojke? -Ja.
-Lägger de sin hand på dem? -Ja, en eller två kvinnor.
Med ceremoniledarinnan vid sin sida går de längs raden-
-tills de har gjort sitt val. Detta annonseras på traditionellt vis.
Nu är det värsta över. Den utvalde är hennes för natten.
Vid frukosten nästa morgon träffar jag ett par som möttes förra året.
René, som hugger in på hirsgröten, valdes ut av Godé.
Nu ska de bestämma sig för om de vill gifta sig.
Är det inte föräldrarna som väljer äktenskapspartner?
-Älskar de varandra? -Ja, det är ett kärleksäktenskap.
Trots att de har varit ett par i ett år-
-så vill Godé åka till Cure Salée och se René i den stora dansen.
Om han dansar och sjunger bra kan hon välja att bli hans fru.
Sen är familjesängen, den viktigaste statussymbolen, deras.
Men tills Cure Salée är över håller Godé alla på halster.
Staden där man firar Cure Salée ligger tio mil från lägret-
-och jag medger att jag inte går hela vägen.
Jag åker bushtaxi till Ingal med femton Wodaabemedlemmar.
På så vis förkortas restiden från två dagar till två timmar.
Nu är vi framme i... Foma.
Det betyder "hej" på wodaabe. Vi har nått staden Ingal.
Den är liten, men det är här man firar Cure Salée.
Det är en chock att komma hit. Här finns murar, bilar och poliser.
Folk försöker hyra ut fastigheter.
De har hyrt en gårdsplan här. Antagligen till ett högt pris.
Man känner sig inte riktigt avslappnad här.
Pojkarna från landet i storstan... Det finns andra som dem-
-men dem har de inte hittat än.
Det är väldigt annorlunda, och alla verkar vara på sin vakt.
Ska ni ut? Foma, foma. Hur står det till?
De går omkring här i sakta mak, men där ute är det rena kaoset.
Cure Salée har allt: festligheter, marknad, ridtävlingar-
-sport och jordbruksmässa.
En gång om året fylls staden till bristningsgränsen-
-när nomader kommer för att äta, dricka, köpa, sälja, se på folk-
-tävla i kamelritt och fira att de lever i ett land utan gränser.
-Vad är det här för nåt? -Det är salt.
-Jaså, är det salt? -Salt från Bilma.
Det är salt från Bilma. Det är dit karavanerna går.
Saltet är den äldsta handelsvaran, men man är inte rädd för nya idéer.
-Är det inte för varmt för skidor? -Man kan åka på kvällen.
-Åker man på sanden? -Ja, i öknen.
Sjunker man inte ner i sanden?
-Jag har ett foto, om du vill se. -Har du ett?
-Jag ska visa dig. -Det här är europeiska skidor.
Samma skidor som man åker på snö med.
-Vad heter du? -Abdul Kader Danger.
Abdul Kader Danger? "Farlig"? Det låter bra.
-Jag har varit med i Géo. -Det är ett franskt resemagasin.
-Den bilden var med där. -Abdul Danger... Det låter farligt.
Jag heter Michael Fegis. Michael Stor Fegis.
Mycket trevligt. Ja, jag ska fundera på saken.
Fantastiskt. Två afrikanska masker och några skidlektioner, tack.
När kvällen närmar sig samlas folk inför kvällens höjdpunkt: Gerewol.
Vid lägret förbereder sig René och de andra inför dansen.
Konkurrensen kommer att bli stenhård.
René och pojkarna tar en sista titt i den obligatoriska fickspegeln.
Efter de avslutande strutsfjädrarna är de redo för den stora tävlingen.
René ser sig omkring. Kanske efter Godé, eller så söker han nåt nytt.
Det här är det viktigaste med Cure Salée.
En enda gång stannar nomaderna på samma plats vid samma tid-
-för att skapa kontakter, få goda råd och bredda genpoolen.
Här har jag träffat en grupp tuareger-
-som ska ta oss med på sin saltkaravan-
-som utgår från en by i Aïrbergen.
Byn heter Tabelote och har tillräckligt högt grundvatten-
-för att öknen ska blomstra.
Det är som Edens lustgård.
Det här är Omar, som ska leda mig och karavanen över den heta sanden.
-Apelsin? -Tack, gärna.
Allt vatten hämtas under markytan. Den här brunnen är 16 meter djup.
En kamel drar vinschen. Getskinnen sprider vattnet i kanaler.
Det är en metod lika gammal som Bibeln. Eller ännu äldre.
Och den fungerar. I Tabelote odlas lök, morötter, majs och hirs-
-och i träden växer apelsiner, fikon, granatäpplen och dadlar-
-som sveps in i tygpåsar för att inte fåglarna ska ta dem.
-Hur höga är de högsta palmerna? -Tjugo meter.
-Klättrar han hela vägen? -Ja.
Han klättrar upp tjugo meter för att hämta ner dadlarna.
Han tappade lasten.
Jag ville bara ha tre.
Tack så mycket.
Natten innan karavanen ger sig av mot Bilma har man en stor fest.
Dansen blir vildare. Männen gör allt för att imponera på kvinnorna.
Och ingen slipper undan.
Pojkarna är outtröttliga och kan dansa i sanden hela natten.
För oss gamlingar är det sovdags. Vi har en lång resa framför oss.
Det är tidig morgon i Tabelot. Det är dags för avresa.
De här är männen och djuren jag ska dela det ödsliga Sahara med.
Ska jag binda fast den här på en kamel?
-Ja. -Okej.
Tack. Det finns viktigare saker att lasta på först.
Här finns det hö.
Jag frågade om det var till kamelerna, men det var till oss.
Du får tyvärr inte så mycket att äta.
Vi har nio kamelskötare i sällskapet och 30 kameler.
De flesta är av den lydiga vita sorten som Aïr-tuaregerna älskar.
Min kamel är varken vit eller lydig, utan brun och ganska ilsken.
Han var så glad att få bära min väska att han ville ge sig i väg.
-Är det en hanne? -Ekouich.
Kouich. Jaha.
Det betyder nog "den som får bära främlingar."
Ekouich.
Vi är klara för avresa. Allt vi behöver lastas på kamelryggen-
-förutom färskvarorna, som får gå bredvid.
Då var det dags. Den vet inte var den har mig än.
Det här var inte vad jag hade väntat mig-
-efter ritter på stranden och runt pyramider. Det här är på riktigt.
Här börjar karavanen. Jag har redan misslyckats.
Jag fick honom att gå några meter, åtminstone.
Vi lämnar Tabelot i en blygsam karavan jämfört med 1922-
-när kapten Buchanan lär ha sett en som var tio kilometer lång.
Kom nu, ekouich.
Det är 560 kilometer över öknen till Bilma-
-men jag ska avvika tidigare och ta mig mot den algeriska gränsen.
På väg från bergen tar Omar med mig från karavanen-
-för att visa de enastående hällmålningar som finns här.
Är de 6 000 år gamla?
Enligt vissa är de utomjordingar, enligt andra är de Wodaabe-anfäder.
Men de vilda djuren anses visa att för inte så länge sen-
-var Sahara ett grönt och frodigt landskap.
Efter senaste istiden har Sahara drabbats av global uppvärmning.
Kamelen, som kom från Arabien runt Kristi födelse-
-har nu denna förtorkade vildmark nästan helt för sig själv.
Vi strövar genom sanden i ett behagligt tempo.
Men lugnet är bedrägligt, för det här landskapet är livsfarligt.
Det finns varken vatten eller skydd nånstans.
Att gå långsamt är enda sättet att överleva.
Har man varken vatten eller kamrater dör man inom ett dygn.
Dromedarerna, de enpuckliga djuren, är otroliga maskiner.
Deras vikt är så väl avvägd att de knappt lämnar några spår efter sig.
Om de får beta kan de klara sig i två veckor utan vatten-
-och de kan bära över 200 kilos vikt över långa avstånd.
Kamelerna förändrade Saharas historia.
Utan dem skulle 2 000 år av handel, krig, expansion och upptäcktsresor-
-aldrig ha inträffat.
Hettan är intensiv mitt på dagen, och vi letar efter ett träd.
Man måste förstås dricka massor av vatten.
Och det är kamelerna som bestämmer farten-
-men det är också en speciell stämning här.
En konstant, oföränderlig rytm.
Det är nog så man överlever här. Det blir svårare om man stannar.
Man måste förstås hitta skydd, men kamelerna känns trygga.
De bara fortsätter. - Du vill visst inte bli klappad.
Fördelen är att det inte finns några flugor här som kan bita en.
Och ingen undervegetation som man kan riva sig på.
Det finns väldigt lite spelrum för handling, men man kan tänka.
På hur de kunde komma på nåt sånt här, t.ex.
Jag skojar bara.
Här har vi ett träd, Omar.
Ett träd. Ska vi stanna här?
Här ska vi stanna. Det verkar vara tvåstjärnigt.
Ingen hiss, ingen pool. Ingen roomservice heller.
Inget tak, inga trappor. Och inga rum. Men det låter bra.
Hur mycket vatten har jag kvar?
Tack.
Tack, Omar.
De lägger sig så fint. De liksom viker sig-
-som hopfällbara bord.
De äter akaciaträd. Men för att komma åt bladen-
-måste de ta sig förbi långa, vassa taggar.
De är otroligt vassa. De bara biter av dem.
Man fattar inte hur deras munnar, tungor och matstrupar ser ut.
Jag skulle aldrig äta det. Inte ens i en sandwich.
Kanske i en sandwich. Just nu kan jag äta vad som helst.
Det blir bra.
Mitt på dagen är temperaturen ca 56 grader Celsius.
När luften svalnar på eftermiddagen vågar man ge sig av igen.
Hettan styr allt. Ibland måste Omar och övriga starta fyra på morgonen.
Men deras mål är ändå att gå 15-16 timmar om dagen.
Jag vet inte vad kamelerna tycker, men det är jobbigt att gå i sand.
Men kamelsångaren ser strängt till att ingen tappar modet.
Ser ni träden där borta?
Man får så låga förväntningar att ett träd känns otroligt lyxigt.
Man kan förstå vad oaserna betyder för de här människorna.
Allt är fullständigt kalt.
Man får minimala förväntningar.
Dagens händelse är kvällsmålet. Ofta äter man bröd, dadlar och ost.
Men i kväll blir det en gryta också, till min ära.
Alla har sin uppgift. Omar och Izamabar slaktar fåret.
Osman bakar bröd i en sandugn-
-och Moussa flätar färska grenar att binda fast lasten med.
Själv tar jag fortfarande igen mig.
Det finns ingenstans att sitta. Det är det jag saknar mest.
Man kan sitta här, men det här är sängkläderna-
-och djurens mat.
De är inte mycket för stolar. När man har gått långt-
-så är det skönt att kasta sig ner på en schäslong.
Hade jag haft en karavan skulle jag ha lastat olika fåtöljer.
Och läslampor och en tv. En liten bar och ett kylskåp.
En dörrklocka, en trappa och några vänner, kanske.
Det är väldigt kompakt och tungt.
Tagila?
Det är som en mjuk kaka.
En sån bit kaka man fick i skolan.
Den är hård och knaprig på ytan.
Tagila.
Man måste betona rätt. Tagila. Det betyder väl "rumpa", eller nåt.
Tagila. Det är en god kaka.
Publiken är bra. Jag är antagligen skyldig till något etikettsbrott.
De bryter sin...tagula?
De doppar sin tagula i skålen. De fångar nog upp såsen med den.
Men man stoppar en bit i munnen också.
-Lite tagila. -Lite tagila?
Antagligen lär de mig fel ord.
De säger nog...
Det är ett minimalistiskt skämt, men det funkar.
Det här verkar vara...
...köttet.
Det känns konstigt att äta en av de djur jag har lärt känna.
Kamelerna är så höga, så det är fåren och geten man går med.
Ingen verkar bry sig om dem. Jag identifierar mig med dem.
Och en av dem har blivit avpolletterad.
Nu hänger den i trädet.
De andra tittar sig omkring och undrar vad som hände med Bert.
De verkar inte alltför bekymrade. Han dog för en god sak.
Det här är rena banketten för tuareger.
De äter sällan kött när de är på vandring, utan mest couscous.
Det är säkert sand i maten. Det är det jämt, särskilt när det blåser.
Är det till mig? Tack.
Ja, det är hett. Väldigt hett.
Men det är gott. Jättegott.
Det är hett.
Det här är mycket mer praktiskt än nån mössa, för...
...den är sval. Man måste linda den hårt, för den löses upp av vinden.
Men den är sval, och man kan lyfta den för att få bort sanden.
Ursäkta mig. Min påklädare och allmänna passopp.
Jag vill gärna kunna se, så att jag inte krockar med en kamel.
Nu kan man lyfta upp den här.
Tack. Merci.
Nu är jag redo att ge mig av. Om det är dammigt gör jag så.
Tack.
En sak som jag har vant mig vid är kamelernas knorrande-
-när de blir lastade eller nedtvingade. Nu hör ni en av dem.
Det är som om de pratar, men jag vet inte vad de säger.
Protesterar de, eller suckar de över ännu en dag på jobbet?
De kommunicerar och visar att de finns.
"Det är inte meningen att vi ska vara lastdjur."
I min franska guidebok beskrivs det som "désert absolu": Absolut öken.
Marken är kal som en glaciär och formlös som havet.
Omvärlden är så avlägsen att den känns betydelselös.
Jag förstår att många religioner föddes i öknen.
Omgivningen är så fientlig att man tvingas vända sig inåt.
Men precis när jag börjar känna harmoni med det stora intet-
-blir jag påmind om att i vår tid är omvärlden alltid nära.
Vi har inte öknen för oss själva, trots allt.
En fransk skärmflygare sveper ner med en allseende videokamera redo.
Han känns som en inkräktare, men jag är nog bara avundsjuk.
Har du nån favorit bland alla världens öknar?
Är nån plats mer givande än andra?
Jag har varit på många platser, men jag tycker om Sahara.
Här finns det en autentisk kultur som fortfarande är vid liv.
Vilken fantastisk maskin. Kan vi samarbeta lite?
Vi har våra killar här nere. - Är det okej med en till kamera?
Förlåt. Han behöver nog bara övertygas med lite godis.
Jag må vara purist, men jag vill inte att Sahara blir en lekplats.
Och efter all spänning är jag glad att vara tillbaka med ökenborna.
Det verkar en aning märkligt-
-att göra upp eld i Sahara efter 132 grader Fahrenheit på dagen.
56 grader Celsius.
Men det blir rätt kyligt på natten. Det kan bli strax under 90 grader.
Det är ungefär 38 grader Celsius.
Det känns faktiskt kallt. Och det är trevligt med en brasa.
Det är ett trevligt sällskap. Och så kan jag skämta om "är hett".
Det funkar utmärkt. Är hett.
Tack ska du ha.
Det här är osten.
Gumma. Nu ska han lära mig fler ord.
-Takumma. -Al futur.
Al fatur. Chahi.
Han lär mig fula ord.
De här tuareg-soiréerna...
Osten är god.
Skål. På engelska säger man "cheers".
Sänk den. Botten upp.
-Botten upp? Botten... -Botten.
Botten. Upp. Ja, jättebra! Botten upp.
-Botten upp! -Botten upp!
Ishot!
-Jättebra. Botten upp. -Botten upp.
Chahi. Ishot.
-Al futur. -Takumma.
Takumma. Al futur. Chahi.
Ishot!
-Botten upp. -Botten upp.
Gud välsigne drottningen.
Omar hjälper mig att packa för sista gången. I dag skiljs vi åt.
Men de har redan fått en ny skyddsling.
Den här lilla gasellen har hittats övergiven vid lägret.
De ska behålla den som husdjur. Den ska inte slaktas.
Det är otroligt att det finns gaseller i Sahara.
Kameler och smådjur visste jag om, men att det finns gaseller-
-visar att det finns liv här i öknen.
Den här överlever förhoppningsvis. Vilka fina öron.
De ska ta hand om dig.
Så fort man har lärt sig en plats måste man vidare.
Jag kommer att sakna dagens rytm och vandringens trygga mönster.
Jag kommer att sakna Omar, Izambar och alla andra.
Till och med Ekouich och kamelerna, fast de saknar nog inte mig.
Jag kanske inte kan grunda en religion-
-men vissa saker förstår jag bättre nu.
Om man inte respekterar miljön så dör man. Så enkelt är det.
Omar är nog glad att bli av med oss.
Då kan han ägna sig helt åt att hämta saltet från Bilma.
Hej då. Och tack.
Tack för allt, Omar. Ha en trevlig resa.
Tack. Tack så mycket. Tack.
Tack för allt. Tack för allt.
Hej då. Tack.
Botten upp!
Han kommer att få en Oscar för det här... Han stjäl mitt program!
Han tänker visst följa med mig.
Tack så mycket. Trevlig resa. Okej.
Vilket håll ska jag åt? Okej. Takoma.
-Fotograf. Botten upp. -Botten upp.
-Ishot! -Ishot!
Hej då.
Jaha, Algeriet. Ta höger över bergen och vänster vid oasen-
-ner i ravinen, till vänster vid vulkanen, över sjön och till höger.
Översättning: Malin Hedlund www.broadcasttext.com